Disse havområder, tusinder af kilometer fra land-
-er de mest sterile, der findes på jorden. De er marineørkner.
Men her lever de smidigste og stærkeste af alle havets jægere.
At finde dem er en enorm udfordring-
-men vi skal følge dem i deres jagt på føde i en ukendt del af havet:
Det åbne hav.
Den stribede marlin, et glubsk rov- dyr, der kan blive tre meter lang.
De jager om dagen og søger i de tropiske have fra overfladen-
-ned til 100 meters dybde.
Normalt er deres byttedyr spredt-
-men af og til samles de i tætte stimer som disse sardiner.
Festmåltidet kan stå på i over en time.
Det er længe nok til, at andre jægere kan nå frem.
Unge tunfisk slutter sig til ædegildet.
Lyden lokker en kæmpe til, en sejhval.
Den er 14 meter lang, vejer 20 ton og har en enorm appetit.
Snart er det eneste tegn på, at sardinerne har eksisteret-
-de skæl, der synker ned i afgrunden.
Men festmåltiderne varer kun kort.
I løbet af et par dage er de føderige vande tømt-
-og jægerne må søge videre i det tilsyneladende tomme, åbne hav.
En enorm djævlerokke, fem meter bred-
-mellem de vingeformede finnespidser.
Den rejser økonomisk og bruger så lidt energi som muligt.
Sugefisken rejser endnu mere økonomisk: Den får et lift.
Værtsdyret søger efter plankton, der flyder nær overfladen.
Den skal bruge store mængder og kan lede i dagevis efter rigelig føde.
Skumring ved en stillehavsø 4.800 km fra nærmeste kontinent.
Her har kirurgfisk samlet sig for at yngle.
Når de udfører deres parringsleg, udsender de skyer af æg-
-og sæd i vandet.
Rokken må have vidst, det ville ske, for den kom lige til tiden-
-og det er den ikke alene om. Her er andre.
De skal blot åbne munden og filtrere æggene fra vandet.
Det hele er overstået i løbet af en time.
De resterende æg er blevet så spredt, at de ikke er umagen værd.
Men andre farer venter, når de sammen med larver og småfisk-
-driver i overfladen af det åbne hav.
Disse æg kommer fra en gulfinnet tun.
Ungerne bliver voksne på to år, hvis de overlever.
Efter tre år kan de være næsten to meter lange og veje 200 kg.
Men måske kun en ud af en million lever så længe.
De udgør, sammen med andre dyr og mikroskopiske planter-
-grundlaget for alt liv ude på det åbne hav.
En stormsvale danser på vandet, men det er ingen munter vals-
-det er en jagt.
De svæver ved overfladen og finder gode sager, blandt andet æg.
Kun en lille del af æggene bliver klækket.
Disse nyklækkede tunfisk er kun tre millimeter lange-
-og selvom de kan svømme, er de meget sårbare.
Der går mange uger, før de kan svømme længere strækninger.
Når solen er gået ned, kommer andre rovdyr op af dybet-
-for at tage del i den flydende overflod.
I ly af mørket kommer store skarer af farlige rovdyr frem.
Disse ribbegopler fanger deres bytte i klæbrige net.
Et forkert slag med finnen kan betyde døden for en fiskeunge.
Der er forskellige ribbegopler, og de er alle effektive jægere.
Ved daggry er de fleste nattejægere vendt tilbage til dybet.
Men de overlevende unger har påbegyndt deres rejser.
Enorme strømsystemer fører dem rundt i havet.
Ved grænserne mellem disse strømme dannes fronter-
-hvor plankton og næringsstoffer fra dybet bliver hængende.
Nogle dele af havet bliver rige på føde i dage eller uger.
Det tillokker fisk, der lever af plankton, for eksempel sardiner.
De åbner munden, sier vandet gennem gællerne-
-og leder plankton ned i halsen.
Stimen holder sig langs strømmenes udkanter-
-hvor planktonbestanden er størst.
Disse grænser skifter hele tiden-
-og det gør forekomsten af plankton og antallet af fisk også.
En lille flok delfiner 30 kilometer fra Panamas kyst.
Ligesom andre rovdyr søger de steder, hvor der er mest føde.
De rejser 150 kilometer om dagen, og de leger undervejs.
De har opfanget lyden af en stime flere hundrede meter væk.
Ved hjælp af sonar finder de stimen og efterlader deres legetøj.
Der er kun få steder at gemme sig.
En makrelstime. De har allerede opfanget delfinernes lydbølger.
De samler sig i en klynge.
Fisk, der kommer udenfor, bliver hurtigt spist.
Indenfor er der i det mindste en chance for at overleve.
Lyden tiltrækker en sejlfisk, en af havets hurtigste fisk.
Den har opfanget vibrationer i vandet og leder nu efter kilden.
Den er afhængig af sit syn og jager derfor om dagen.
Når sejlfisken bliver ophidset, ændrer den farve til blå striber.
Makrellen, hvis øjne er følsomme mod blå og ultraviolet, forvirres-
-og bliver derfor lettere at fange.
En blåhaj vender tilbage fra blækspruttejagt-
-i det kolde mørke på 300 meters dybde.
Den er på vej mod overfladen for at få varmen.
Under opstigningen mærker den lugten af olie og protein-
-som udskilles af de panikslagne makreller.
Blåhajen og dens følgesvend, lods- fisken, føres til et nemt måltid.
Rester og sårede fisk flyder i makrelstimens kølvand.
I havet er rov- og byttedyr fastlåst-
-i en tredimensional gemmeleg på liv og død-
-som sker over enorme strækninger. For at overleve skal man rejse.
Den fire meter lange atlantiske tun har specielle blodkar-
-som gør at dens krop har en højere temperatur end det omgivende vand.
Derfor kan den overleve i koldere miljøer end andre tunfisk.
De vandrer tusinder af kilometer fra gydepladserne-
-til de kolde have, hvor der er mest føde.
Af alle de arter, der vandrer over havet, er få mærkeligere end denne.
En krabbe, som flyder frit omkring.
Den er et problem for suler med ømme tæer.
Mange flydende dyr er ikke andet end gele i en membran-
-men de kan drive over enorme strækninger.
Skildpadder kan vandre tusinder af kilometer hvert år.
Havet er fuldt af vandrere, der prøver at undgå deres fjender-
-i deres jagt på føde og et trygt sted at yngle.
Ligesom disse rokker gør. De er tre kilometer oppe-
-når de samles for at kurtisere hinanden langt over havbunden.
Endnu en nomade. Flyvefisk.
De er på ethvert større rovdyrs menu og er derfor altid på flugt.
De lægger deres æg på drivgods som disse palmeblade.
Hvis vandet er, som det skal være, lægger de æg på bladene-
-som siden tjener som redningsflåde for afkommet.
Men der er flere, der søger børnepasning.
Alt drivgods kan fungere som ly for fiskeyngel.
Men rovdyr som wahooen-
-undersøger altid, hvad der gemmer sig i skyggerne.
Wahooen kan følge dette drivgods i flere uger.
Næsten intet drivgods er uden gæster. Selv affald kan bruges.
Og nogle, som denne filfisk, forsvarer stedet energisk.
Filfisken gør krav på alle de bedste boliger.
Selv gamle net kan give beskyttelse.
Ironisk nok kan et trawlnet som dette-
-blive et fristed for fisk, til det en dag synker.
Et enkelt stykke drivgods kan forårsage, at store områder-
-huser store fiskepopulationer i stedet for at være øde.
Det er tilfældet med denne klump tang.
Den er revet løs fra klipper ved Californiens kyst.
Nu flyder den omkring i havet på grund af de luftfyldte blærer.
Unge rødfisk vokser op i dens skygge.
Kæmper undersøger også drivgodset.
Klumpfisken kan blive fire meter fra finne til finne.
Den er havets tungeste benfisk.
Klumpfisk holder normalt til langt nede, hvor de lever af gopler.
Men det er en kold og mørk verden, så af og til hviler de sig-
-og får varmen nær overfladen.
De søger også efter frit flydende tang.
De søger ikke beskyttelse, men en fiskeart-
-som kun lever på steder som dette.
Halvmåne-rorfisk.
Klumpfiskene stiller sig i kø. De har et problem.
Deres hud er dækket af parasitter.
De sultne fisk hjælper dem. Klumpfiskene ser mod overfladen-
-som en invitation til deres private plejere.
Fiskene nipper og æder alle de parasitter, de kan finde.
Hvis de ikke passer deres arbejde, findes der en anden behandling.
Måger hviler på den flydende tang.
Giver klumpfiskene de rette signaler, undersøger mågerne sagen.
Med deres næb kan de grave de stædigste parasitter frem.
Selv de bedste skønhedsklinikker har deres tid.
Tangen rådner og mister efterhånden evnen til at flyde.
De, der lever der, må finde nye boliger.
Lykkes det ikke bliver de ædt eller dør og synker ned i afgrunden.
Men det åbne hav er ikke uden ly.
Der er et vulkanudbrud i gang på havbunden.
Der er dannet en ø cirka 100 km fra New Zealands kyst.
Unge koralfisk er allerede kommet, båret hertil af strømmen.
Nu vokser de op i ly af tangen, som vokser uden for øen.
Plankton og unge fisk føres med strømmen lige til øen.
Men nu venter en velkomstkomite.
Stimer af blåplettede trevalier patruljerer i overfladen.
Alle er ude efter føde.
Disse fisk snupper alt det plankton, de kan få fat i.
De strømme, der skyller ind fra havet-
-medbringer alle mulige små skabninger i store koncentrationer.
Dette er Mysidacea.
Der er ikke meget spiseligt efter sådan en fest.
Øer er ikke fristeder for plankton.
I Stillehavet er der over 23.000 øer-
-og utallige dybhavsbjergtoppe-
-som ikke når over vandoverfladen.
Fiskeyngel gør klogt i at undgå den slags steder.
Disse gulfinnede tunfisk er seks måneder gamle og 40 cm lange-
-og store nok til at æde yngel.
Dybhavsbjergtoppe er rige på føde, og de jager der i flere måneder.
Når strømmen rammer en dybhavsbjergtop-
-tvinges den op ad bjergsiderne.
Vandet medbringer næringsstoffer og plankton fra dybet.
Utallige koralfisk lever her-
-hvor strømmen er stærkest, og tilførslen af plankton er størst.
Når det kolde vand blandes med varmt overfladevand, flimrer det.
Det er et sikkert tegn på, at strømmene er stærke.
Disse strømme tiltrækker andet end kystfisk.
Der kommer kæmper fra det åbne hav.
Hammerhajer i massevis.
Om dagen søger de efter småfisk ved revets udkanter.
Men ikke for at æde dem.
Ligesom klumpfisken vil de af med parasitter.
Hvidtippede revhajer samles også her, og de æder koralfisk.
Men de jager helst om natten, når fiskene er nemme at fange.
Det er bedre at hvile om dagen og lade rengøringsfolkene arbejde.
Selv ikke en stime af ynglende filfisk kan friste.
Disse filfisk lever ude i havet, men kommer her for at yngle.
Deres æg er god føde, og planktonæderne tager, hvad de kan-
-inden de føres bort af strømmen.
Hele denne koloni er her takket være de næringsstoffer og plankton-
-som strømmene har ført med sig op til overfladen.
Men de havgående jægere er aldrig langt væk.
Hvidkindet haj fanger sårede fisk-
-og undersøger altid, hvad der findes ved dybhavsbjergtoppene.
På nogle tider af året er strømmene særlig rige på næring.
Havet rundt om bjergtoppen bliver en veritabel planktonsuppe.
På disse tidspunkter samles et enormt antal rovdyr på stedet.
Bonit, en mindre slægtning til tunfisken.
Den søger efter små planktonædere, som er tiltrukket af blomstringen.
Det gælder også disse trevalier, og deres bytte er i nærheden.
En stime argentinske ansjoser er ved overfladen-
-selvom det er midt på dagen, og jægerne er ude.
De kan mærke rovdyrenes vibrationer.
De svømmer hurtigt, samler sig i en klynge og venter på følgerne.
De er blevet opdaget.
I begyndelsen virker klyngens størrelse overvældende.
Men nu når bonitterne frem og går til angreb.
Klyngen er stadig intakt.
Tunfiskene blander sig. Angrebet er så intensivt-
-at grupper af ansjoser skilles ud fra klyngen.
Snart skifter strømmene, og havet bliver igen-
-en blå, tropisk ørken uden plankton-
-og jægerne må drage videre.
En langnæbbet delfin, der stadig er på jagt efter føde.
Deres spring er rent socialt betinget.
Eftersom jagten har været god, er man samlet i en vældig hjord.
Men nu går delfinerne på jagt igen.
Deres evne til at finde føde er ingen hemmelighed.
Den gulfinnede tunfisk ved det, for den følger ofte delfinerne.
Men det er kun voksne tunfisk, to eller tre år gamle-
-som er udholdende nok til at følge med delfinerne.
Dette er almindelige delfiner. De er også på farten.
Undervejs hilser de på en af deres større slægtninge:
Grindehvalen.
Denne hval jager ikke. Den skal til Middelhavet for at yngle.
Grindehvaler jager normalt i familiegrupper-
-men midt om sommeren tager de til deres faste steder-
-hvor de samles i flokke med hundreder af hvaler.
To familier har slået sig sammen. Hannerne kappes om hunnernes gunst.
Ugerne går, og sammenkomsten bliver mere åbenlyst seksuel.
I øjeblikket flirter man blot i solen.
Valg af tidspunkt kan være afgørende i havet.
Om sommeren varmes vandet i Nordatlanten op.
Her er megen føde, og i juni kommer der rovdyr til Azorerne.
Flere almindelige delfiner.
De færdes ofte i store flokke-
-som består af mange forskellige familier.
Der er sjældent føde nok til alle på et sted.
Mindre flokke tager ud for at jage.
Denne flok skal være væk i flere timer.
Midt om dagen nærmer de sig Azorerne-
-1.500 kilometer vest for Portugals kyst.
Andre jægere er allerede på plads: Kuhls skråper.
En halv million skråper yngler på Azorerne og søger føde her.
Det blæser ikke nok til glideflugt-
-og det er for energikrævende at flyve, så de ligger stille-
-og gynger på bølgerne.
Midt om eftermiddagen begynder delfinerne for alvor jagten.
Vinden tiltager i styrke, og skråperne letter.
Ude i havet har delfinerne fundet bytte.
De driver en stime makrel op mod overfladen.
Skråperne samles i luften ovenfor og følger delfinerne.
Makrellen er et par meter under overfladen.
Men når de kommer nær nok, går eskadrillen til angreb.
Skråperne er ikke passive tilsku- ere. De bliver undervandsrovdyr.
Utroligt nok kan de dykke flere meter ned i vandet.
Delfinerne hindrer makrellerne i at flygte nedad-
-og begge rovdyr frådser.
Snart driver de dykkende fugle delfinerne væk.
Men en nye skare af rovdyr kommer i delfinernes sted:
Voksne gulfinnede tunfisk.
De er meget store. To meter lange.
De går direkte til angreb på makrelstimen.
Trods tunfiskenes ankomst fortsætter skråperne angrebet.
Tunfiskene trækker sig tilbage og lader skråperne slås indbyrdes.
Så længe der er rovfisk på stedet, kan makrellerne ikke flygte-
-men når tunene forsvinder-
-begynder stimen langsomt at synke mod sikkerheden i dybet.
Skråperne følger dem så langt, de kan holde vejret.
Helt ned til 15 meters dybde.
Til sidst bliver selv de nødt til at lade byttet være.
Uanset hvor god sommerens jagt har været-
-kommer vinteren om tre måneder, og vandtemperaturen falder.
Så forlader havets jægere Azorerne endnu engang.
De drager som altid videre i søgen efter føde-
-i det åbne havs enorme vidder.
Danske tekster: www.broadcasttext.com